ПОЧАТОК ЖЕНЕВСЬКИХ ПЕРЕГОВОРІВ. СПРОБИ ВРЕГУЛЮВАННЯ АФГАНСЬКОЇ КРИЗИ (1982 – 1984 РР.) - Базан, Юлія (Науковий вісник Ужгородського університету. Серія: Історія, 2022)
На підставі вивчення стенограм пленарних засідань Генеральної Асамблеї ООН, Доповідей Генерального секретаря ООН, документів Архіву національної безпеки США Дж. Вашингтона та наукової літератури досліджуються спроби дипломатичного розв’язання афганської проблеми продовж 1982 – 1984 рр. У статті аналізується діяльність Генерального секретаря ООН П. де Куельяра та його особистого представника Д. Кордовеса щодо врегулювання кризи в Афганістані, спричиненої соціалістичним експериментом, запровадженим Народно-демократичною партією Афганістану. Особлива увага звертається на «родоський формат» афгансько-пакистанських перемовин. Обидві делегації не зустрічалися, аргументи та позиції опонентів отримували від Д. Кордовеса, який по черзі спілкувався з представниками обох місій. Досліджується роль СРСР і США у Женевському переговорному процесі. Після вторгнення в Афганістан у грудні 1979 р. СРСР був втягнутий у громадянську війну в ДРА, яка точилась між режимом НДПА, підтримуваним Радянським Союзом, і опозицією, яку підтримувала більшість населення, а також США, Пакистан, КНР та інші країни. В умовах «холодної війни» дії Кремля стали подразником для Штатів, який перетворив Афганістан на вагомий фактор американської зовнішньої політики. Радянський Союз та США не були учасниками афгансько-пакистанських перемовин, однак від позицій цих країн залежала конструктивність політичного діалогу. Доводиться, що Демократична республіка Афганістан стала заручником міжблокового протистояння. Аналізуються результати трьох раундів Женевських переговорів. В ході перемовин сторонам вдалося окреслити спектр питань, які потребували врегулювання: виведення радянських військ з ДРА, вироблення міжнародних гарантій і зобов’язань про невтручання у внутрішні справи Афганістану і Пакистану та розв’язання питання про повернення афганських біженців. Переговорний процес тривав повільно, обговорення найважливішого питання – виведення Обмеженого контингенту радянських військ з Афганістану, не відбулося. Дослідження стенограм пленарних засідань ГА ООН продемонструвало, що гостре засудження світовою спільнотою дій агресора не мали реального впливу на ситуацію в Афганістані. Причина полягала в тому, резолюції Генеральної Асамблеї, які містили вимогу негайного виведення радянських військ з Демократичної республіки Афганістан є рекомендаційними та необов’язковими для виконання. Автор доходить до висновку, що афганська криза чітко вказала на слабкі місця ООН, а саме – відсутність дієвих механізмів впливу на агресивну політику країни-члена Ради Безпеки ООН.